ISRAEL - 23 SEPTEMBER 1963
Hannah, ursäktar du oss?
Det jag ska berätta är förstås konfidentiellt.
Egyptierna har raketer i Helwan.
Målen är Acre, Haifa, Tel Aviv-Jaffa.
I den första attacken.
Den andra skulle omfatta hela landet.
Raketerna kommer att ha speciella stridsspetsar.
De kommer att innehålla böldpest och strontium 90.
Om det lyckas är det slutet för Israel.
Det enda de väntar på är ett fjärrstyrningssystem...
som behövs för att rikta raketerna.
Jag har fått det här.
Vetenskapsmän arbetar på fjärrstyrningssystemet...
nånstans i Tyskland under täckmantel av en vanlig fabrik.
De vet inte att de arbetar för Odessa.
De är nästan färdiga.
David, vi måste snabbt hitta den där fabriken.
Jag flyger tillbaka ikväll.
Den här filmen bygger på noggranna efterforskningar.
Det fanns ett hemligt sällskap, kallat Odessa,
som bestod av f.d. medlemmar av Hitlers SS,
däribland Roschmann, "slaktaren" från Rigas koncentrationsläger.
Nasser ville fullända en anfallsstyrka på 400 raketer
för att utplåna Israel.
Hans vetenskapsmän kom främst från Hitlers tidigare raketprojekt.
Av uppenbara skäl har namnen på några personer och platser
ändrats. Frederick Forsyth
HAMBURG - 22 november 1963
Detta är Västtysklands Radio.
Vi bryter för en direktsändning från USA...
med en vidare rapport om presidentens tillstånd.
Det här är Washington.
Vi har just fått bekräftat att president Kennedy har avlidit.
President John F Kennedy dog på Parklandsjukhuset...
efter ett skottdrama i Dallas tidigare idag.
Mrs Kennedy var vid sin mans sida...
medan kirurger gjorde en blodtransfusion.
Men presidentens liv stod inte att rädda.
Vi kommer att...
Händelser som kan ändra historien beror ibland på tillfälligheter.
Om jag inte hade stannat till skulle jag inte fått röttljus...
inte sett ambulansen...
och aldrig hört talas om Salomon Tauber eller Eduard Roschmann.
Inte heller haft att göra med Israels agenter...
eller med de onda och farliga männen bakom Odessa.
Den natten var jag bara en reporter som vädrade en story.
Press!
Du får inte gå in där.
- Vad har hänt? - Fråga på polisstationen.
- Hej! - Stoppa undan den. Det här är inget.
Vad har hänt?
Självmord. En gamling gasade ihjäl sig.
Det är inte värt en notis.
Hörde du om Kennedy?
Ja.
Vänta.
Okej.
- Vad har du där? - Lite av gubbens skräp.
- Lägg det på mitt bord. - Visst.
Människor dör i hela världen ikväll...
men det enda folk vill läsa om imorgon är Kennedy.
Jag måste sticka, Peter.
Ta det lugnt.
På planet som fraktade John Kennedys kropp till Washington...
svor den nye presidenten trohetseden.
Med en röst som darrade av rörelse...
läste en kvinnlig domare från Dallas upp eden för honom.
Mrs Kennedy bar samma blodfläckade dress...
hon hade när hon höll sin döende man i sina armar.
Så fruktansvärt.
Vet du vad man skulle få för ett foto...
av mannen som avlossade skotten?
Med alla rättigheter, kanske två miljoner mark.
Hur kan du säga nåt sånt?
Du är en väldigt läskig person.
Vad sa jag?
Vet du inte vad du sa?
Du är en parasit!
Du lever på andras olycka.
Den gamla vanliga jobbkonversationen.
Är det vad det är?
- Kom igen, Sigi. - Jag är trött. Jag har jobbat hela natten.
Vad är det för jobb du har?
Dansa halvnaken för gamla gubbar!
Jag tjänar mer på en vecka än du på en månad!
Dessutom är de inte gamla.
Några är mycket snyggare än du.
Jag är glad för din skull.
Jag tror knappast nån skulle betala dig för att dansa halvnaken.
Om du hade tagit det fasta jobbet på Komet...
hade jag kanske sluppit jobba på klubben.
Vill du att jag ska bli en hösäck?
Du är en hösäck.
Jag är frilansare.
Det är inget fast jobb, men när jag väl tjänar pengar...
kan jag tjäna mycket.
Jag gillar mitt jobb.
Jag är plikttrogen och ambitiös.
Men jag är frilansare och tänker så förbli.
Monika och jag tycker mycket om Sigi.
- Jag tycker mycket om dig och Monika. - Vill du inte ha barn?
Du har god hand med barn, Peter.
Andras barn.
Hade du nåt skäl att bjuda mig på lunch? För...
om vi fortsätter med det här äktenskapssnacket...
blir det kanske slutet på en underbar vänskap.
Jag ville ge dig det här.
- Vad är det? - Nåt att läsa.
Det låg på golvet bredvid mannen som gasade ihjäl sig.
- Vad är det med det? - Du får se.
Men det är polisens egendom.
Jag borde inte ge dig det, så håll tyst om det, okej?
Det gör jag alltid, Karl.
Tack.
Salomon Taubers Dagbok
Jag heter Salomon Tauber.
Jag har levt så här länge bara för att kunna göra en sak till.
Mina vänner, offren som led i lägret, är sen länge döda...
bara plågoandarna finns kvar.
Jag ser deras ansikten på gatan om dagarna...
och om nätterna ser jag min fru Esthers ansikte.
Jag minns hur hon klängde sig fast vid mig på tåget...
när vi kom till stationen i Riga.
I tre dygn hade vi åkt i den där boskapsvagnen från Berlin...
utan varken mat eller vatten.
De många döda låg mitt ibland oss.
Det var första gången jag såg honom.
Kapten Eduard Roschmann, lägrets SS-kommendant.
"Slaktaren."
Varje dag kom en ny tåglast fångar.
Roschmann lät många kvinnor, barn och gamla...
avrättas när de kom.
De var värda mer döda.
Deras kläder, hår och tänder var en inkomstkälla.
Men Esther och jag överlevde hela det året.
Jag var arkitekt före kriget...
och kunde tillräckligt om snickeri för att få arbeta med det.
Vi jobbade 12 timmar om dan i lägerverkstäderna...
eller i sågverken i de fuktiga kalla skogarna vid kusten.
Flera gånger under vintern trodde jag att Esther skulle dö.
Hungern, kylan och den ständiga brutaliteten...
tycktes ha knäckt hennes humör och livsvilja.
Ändå hade vi tur, jämförelsevis.
Många fångar fick ingen mat alls...
och svalt ihjäl.
Roschmann hade en hobby.
Han gillade att förstöra människor.
Först själen, sen kroppen.
Ibland roade sig Roschmann...
med att sparka de som skulle dö när de satt nakna tätt tillsammans...
fråntagna stolthet och hopp.
Han gillade att se hundarna äta på dem medan de fortfarande andades.
Vi hade sett en konstig skåpbil...
en grå, som stod nära lägergrindarna.
Den hade dit målade fönster.
Det var målningar av människor som skrattade och åt picknick.
För arbetarna på fälten utanför lägret...
som såg bilen passera...
måste det ha sett ut som ett semestersällskap...
som åt och drack därinne.
Några musikerfångar tvingades spela...
för att göra det än festligare.
Men vi insåg snart att skåpbilen hade ett helt annat syfte.
Roschmann hade gjort den till en gaskammare.
Avgaserna leddes tillbaka in i skåpbilen...
så att alla därinne kvävdes.
Uttrycket i Esthers ögon har alltid följt mig.
När hon dog, dog också min själ.
Men kroppen och sinnet överlevde.
Jag bestämde mig för att överleva...
och en dag berätta vad Roschmann gjorde mot vårt folk.
Peter?
Klockan är över 20.00.
- Borde inte du vara på klubben? - Jag fick inte tag på nån taxi.
Taxi? Vad ska du med en taxi till? Brukar jag inte alltid köra dig?
Mellan 1941 och krigsslutet...
togs över 200000 tyska judar till Riga.
400 överlevde.
I slutet av 1944 började vi höra ljudet av granatexplosioner.
Det ryktades att ryssarna tagit Rigas förorter...
och att tyska armén skulle tvingas slå till reträtt.
Den 11 oktober fördes 50 av oss överlevande till hamnen.
Vi hjälpte ombord skadade soldater...
när Roschmann kom i en bil...
och gav order om att de skulle föras iland igen.
Han tänkte ta befälet över fartyget för SS räkning.
Kaptenen var död innan han nådde marken.
Medaljen som föll ner i snön...
var Riddarkorset med dess eklöv.
I början av 1945, några veckor innan befrielsen...
bestämde sig kapten Roschmann för att försvinna.
Han smet diskret iväg i en bil med två andra officerare.
Han bar korpralsuniform.
Jag såg honom åka och var besluten att en dag dra honom inför rätta.
Men nu vet jag att det inte blir så.
Jag bär varken på hat eller bitterhet gentemot det tyska folket.
Folk är inte onda. Bara individer är onda.
Om denna dagbok hittas och läses efter min död...
kan nån vänlig själ be för mig då?
Fortfarande vaken?
Ja.
Är du okej?
Nej.
Jag har ett jobb att göra.
Du vet inte ens om den här Roschmann lever.
Men om han gömmer sig nånstans och jag hittar honom...
vore det värt din investering?
Döda judar säljer inga upplagor.
Människorna som Roschmann dödade...
var inte ryssar eller polacker, de var tyskar.
Tyska judar.
- Men dock tyskar. - Tragiskt.
Det är en sjuk värld, eller hur?
De här är de bästa vi kan få på "Lady Bird" Johnson.
Och du tror jag skulle ge dig kommission...
för att Rigas offer var tyska judar?
Ja.
Folk vill inte veta, Peter. Det är för sent.
- Inte för mig. - Följ mitt råd. Lägg ner det.
Men varför, Peter?
Varför vill du plötsligt göra det här?
Det är över.
Ingen vill ha fler såna hemska rättegångar.
De gör folk upprörda.
Folk borde inte uppröras av sanningen.
Vad är sanningen?
Vad vet ni unga egentligen?
Ni var för unga för att förstå hur det var.
Jag sätter på kaffet.
Mor...
hur var det för dig?
För mig?
Vi bodde på Perfallstrasse då.
Du var ungefär så lång.
Det föll bomber varje natt.
En natt när vi lämnade källaren var hela gatan borta.
Det föll eldbomber överallt.
Det enda jag gjorde...
Det enda jag gjorde var att täcka för dina ögon...
så att du inte skulle se hur folk brann som facklor.
När din far kom på permission...
tog det honom tre dagar att hitta oss eftersom vi flyttat.
Vi hade flyttat in hos en familj på andra sidan stan...
i Altona. Det minns du nog.
Hur var min far?
Var han lik mig?
Han var alltid...
väldigt självsäker.
Kanske lite tryggare.
I så fall ska jag tala om en sak.
Far skulle ha varit den första att säga: "Sätt igång."
Jag gillar inte pressen.
Det blir inte nåt besvär. Det är bara en story...
ur mänsklig synvinkel, du vet?
Du kan inte gå upp. Rummet är uthyrt igen.
Hade han några ägodelar?
Ägodelar?
- De är på bakgården. - Får jag titta på dem?
Kanske det.
Är det här hans fru?
Jag vet inte.
Hade han några vänner?
- Såg bara gamle Marx. - Marx?
De brukade hämta ut pensionen tillsammans.
Kan ni beskriva honom?
Gammal. Smal. Långt, vitt hår.
Har alltid grå halsduk.
Herr Marx?
Får jag slå mig ner?
Jag skulle vilja tala med er om er vän, Salomon Tauber.
- Han är död. - Ja, jag vet.
Är ni tjänsteman?
Nej.
Inte från myndigheterna?
- Polisen? - Jag är journalist. Peter Miller.
Innan er vän tog sitt liv...
skrev han ner sina upplevelser från Rigas koncentrationsläger.
En dagbok.
Var ni också i Riga?
Auschwitz.
I dagboken skrev er vän om en SS-officer...
Roschmann.
Kapten Eduard Roschmann.
Jag vill ta reda på allt jag kan om honom.
Han kanske till och med lever.
Något.
Roschmann lever.
- Hur vet ni det? - Salomon såg honom.
Ja, jag läste det. Det var 1945.
Det var tre veckor sen. Här i Hamburg.
Är ni säker?
Han såg honom komma ut från operan med några vänner.
Varför gick han inte till polisen?
Han gjorde det. Han anmälde det.
Men polisen sa att han inte hade några bevis.
Därför tog han livet av sig.
Ni förstår, han hade stött på Odessa.
Odessa?
Han borde ha varit som jag.
Det enda jag vill är att ta en båt till Israel.
Odessa? Jag vet inte vad du talar om.
Kom igen, Karl.
Det är nån slags hemlig organisation.
Vad har du hört om den?
Bara historier, viskningar, rykten.
Lägg ner det, Peter.
Var är dagboken?
- Jag förvarar den säkert. - Jag vill ha tillbaka den.
Vad är det? Ångrar du att du gav mig den?
Jag gav dig den för att den kunde ge en story ur mänsklig synvinkel...
inte en utredning.
Du gav mig den för att du blev rörd och för att du trodde att jag skulle bli det.
- Det är jag. - Den är polisens egendom.
Vill du att jag ska lägga av och sluta leta efter Eduard Roschmann?
Monika, vi är upptagna.
Barnen vill bara säga godnatt till farbror Peter.
- Säg godnatt då. Men fort. - Godnatt, Erik!
Godnatt, farbror Peter!
- Godnatt, farbror Peter. - Godnatt, lilla Gretel.
Seså, hoppa i säng nu.
Jag kommer upp och släcker.
Varför är du så rädd?
Bli inte inblandad. Det är inte din sak.
Krigsförbrytare är en polissak, men eftersom de inte gör nåt åt det...
så gör jag det.
- Statsåklagarämbetet. - Vilken avdelning?
- Krigsförbrytelser. - Andra våningen. Rum 223.
Tack så mycket.
Riga, och hur var namnet?
Roschmann, Eduard.
Vad pågår här?
- Den här herrn ville... - Jag hörde honom.
Vem har skickat er?
Jag är journalist.
Kom in på mitt kontor.
Får jag se ert ID-kort?
Varför är ni så intresserad av kapten Roschmann?
Pågår nån utredning om honom?
- Varför undrar ni? - Det ligger i allmänhetens intresse.
Vi utreder många saker...
men vi kan inte ge ut information om hur utredningarna fortskrider.
Jag undrar bara om det pågår nån utredning.
Det är konfidentiellt. Jag kan inte tala om det.
Ja? Koppla in honom.
Herr General. Vilken trevlig överraskning.
Trevligt att höra från er, sir.
Visst kommer jag. Jag har inbjudan framför mig.
Den enda kvällen om året jag inte skulle missa.
Jag hämtar er. Vad sägs om det?
Kl. 19.00, så åker vi tillsammans.
Bra.
Jag borde varna er, Miller.
Det är ett allvarligt brott att lägga sig i rättvisans maskineri.
På 13 år har ert kontor lyckats ställa tre SS-män inför rätta...
alla meniga. På 13 år!
- Hör här... - Rättvisa.
ÅRSMÖTE - DIVISION SIEGFRIED
Det har varit en bra kväll, och trevligt att se er.
De blir inte av med oss, eller hur?
Aldrig, Herr Oberst!
Och där är major Krantz.
Inte ett år äldre tycks det.
Många av oss finns kvar.
Jag önskar er alla välkomna till vårt 18:e årsmöte.
Nu några ord från nån som inte varit med oss...
på flera år.
Får jag be om er uppmärksamhet, här är general Greifer, vår general.
Kamrater...
ikväll är vi här tillsammans.
Men när är vi åtskilda?
För oss ändras ingenting.
Tyskland tror att det inte behöver oss längre...
men en dag kommer insikten om att vi behövs!
Vi kommer att bli lika mäktiga som förr!
Det kommer att ta tid...
men idealen kommer att vara desamma.
När trummorna slår och orkestrarna spelar...
och våra flaggor åter vajar...
och hela vår nation återförenas...
marscherar vi tillsammans till jordens ände!
Ett folk. Ett Tyskland. En ledare!
Det känns bra att vara tillbaka, om så bara för några timmar.
Greifer gick för långt ikväll.
Inte så smart.
Han kommer att råka i svårigheter igen. Varna honom.
Ja, Herr General.
- Ta av dig rocken, Werner. - Tack.
- Whiskey? - En liten, tack.
- Ferdinand? - Ingenting, tack.
- Ingenting. Is? - Nej, tack.
Vad var det som hände på mötet?
En ung journalist. Vi vet allt om honom.
Vad ville han?
Han har ställt frågor om Eduard...
men han kommer ingenstans.
- Vi tar hand om det. - Det hoppas jag.
Det enda skälet till mitt besök är att skydda det här projektet.
- Sitt ner, mina herrar. - Tack.
Tidsfristen för Nassers raketer har flyttats fram...
till 1 mars.
Det är viktigt...
att fjärrstyrningssystemet är klart minst sex veckor före det datumet.
Var lugn, Herr General. Det kommer det att vara.
Jag hade hoppats att Kennedys död skulle ge oss mer tid...
men det verkar som om president Johnson...
kommer att forcera det tyska vapenavtalet med judarna.
Så vi har tre månader på oss att hålla vårt löfte till Egypten...
om raketerna från Helwan ska flyga...
mot Israel.
Du skulle ha sett dem. Samma gamla mentalitet.
Jag trodde det var över, men det pågår än.
- Har du anmält det till polisen? - Anmält vad?
Att du blev attackerad. Att de slog sönder din kamera.
De skulle bara säga att jag inte borde gått dit.
De skulle ha rätt.
Jag beklagar den gamle mannen, men sen du inledde det här...
har du bara haft problem.
Vem bryr sig?
Jag bryr mig!
Jag känner ansvar.
Ansvar för vad?
Nåt nytt för mig, va?
Vi glömmer det nu.
Imorgon går jag upp tidigt.
Vi kan gå och julhandla tillsammans.
Erik, Monika och Karl.
- Nån annan? - Din mor.
- Just det. Mor. - Vi borde ha köpt örhängena.
Hon skulle aldrig ha på sig dem. Hon har aldrig nåt jag har köpt!
Jag borde köpa nåt jag kan använda själv.
Okej, då köper vi örhängena. De skulle passa dig.
Jag köper en nattlinne till.
Jag är okej.
Det kanske var en olycka.
Det var ingen olycka. Det vet du lika väl som jag.
Han knuffade dig!
Det gör detsamma. Jag har fått nog.
Har du fått nog?
Jag blev knuffad framför tåget och du har fått nog?
Peter, snälla, gå inte längre nu. Jag är rädd.
Jag kan inte sluta nu!
Okej.
Om du ska nånstans imorgon följer jag med.
Du ska ingenstans!
Peter, varför gör du det här?
Snälla, fråga mig inte det.
Jag måste göra det här ensam.
Jag kanske inte är kvar när du kommer tillbaka.
Snälla, stanna.
WIEN - 7 december
Många vill ha Simon Wiesenthals adress...
- men vi ger inte ut den till nån. - Jag måste träffa honom. Det brådskar.
Det gör det alltid. Jag beklagar.
Men, ni förstår, bortsett från Eichmann...
har Wiesenthal dragit tusen krigsförbrytare inför rätta.
Det innebär tusen skäl att vidta försiktighetsåtgärder.
Ser du de där?
De är alla till Wiesenthal.
Men de kommer inte att levereras innan de har kollats.
Kollats för vad? Bomber?
Det är polisens sak.
De vet vad de letar efter.
Ni kanske vill se mina referenser.
Referenser?
PRESS
Herr Bichler, den här herrn vill gå.
Är ni snäll och visar honom ut?
Var försiktig så att inte polisen börjar intressera sig för er.
Det är klart ingen ger dig den! Vad väntade du dig?
Vad vill du Simon Wiesenthal?
Jag måste träffa honom snabbt. Har du hans adress?
Jag skaffar den.
Men, Peter, det här är sista gången jag hjälper dig.
Ring tillbaka kl. 15.00, och kom ihåg att det är konfidentiellt.
Vad var det där om?
Min journalistvän som ringde från Wien.
Ja? Koppla in honom.
Jag avslutar det sen.
Ja, jag lyssnar.
Nej, det var rätt att ringa mig.
Håll dig nära Braun tills jag kan ordna det.
Ge mig dr Schultzs nummer i Wien.
Koden är 432, Herr Deilman.
Numret är 5-1-7-2-6-5.
O-D-E-S-S-A.
Organisationen av före detta SS-medlemmar.
Den bildades i slutet av kriget...
för att hjälpa SS-män att försvinna.
Få ut dem ur Tyskland. Ge dem nya identiteter.
Tusentals försågs med falska papper.
Kriget tog slut för 20 år sen.
Men Odessa har växt, som ett spindelnät.
Det sträcker sig över många länder:
Argentina, Egypten, Spanien, Paraguay.
Och dess mitt är i Tyskland...
idag.
Efter kriget...
började de infiltrera hela samhället.
Handeln, domarkåren, advokatkåren...
kommunstyrelserna, till och med polisen.
För det krävs mycket pengar.
Pengar?
De har miljoner!
SS smugglade ut det mesta av sitt guld och sina konstskatter...
precis innan Tyskland föll.
En stor del ligger i valv...
under trottoarerna i Zürich, Schweiz.
Ja, de har mycket.
Känner ni igen de här?
Hamburgs poliskår.
Veckla ut papperet.
SS, SS, SS, SS...
och de två, Odessa.
Intressant, eller hur?
Tusentals av de här människorna är på fri fot.
Vad är så speciellt med Roschmann?
Herr Wiesenthal...
ni har läst dagboken.
Roschmann, Eduard. Blå akt.
Brottsling på fri fot.
Roschmann tillfångatogs av britterna...
den 20 december 1947, i Graz.
Han sattes under bevakning på ett tåg till München.
Han smet från vakterna när han gick på toaletten.
De slog in dörren, men fönstret var öppet...
och Roschmann borta.
De hittade hans spår i snön.
Han hade tydligen skadat sig.
Men han kom undan och kontaktade Odessa.
De skulle ge honom ett sånt här.
- Pass? - Inget vanligt pass.
Ett falskt pass för nån i Odessa.
Och med det en ny identitet.
En ny födelseattest, ett nytt jobb, ett nytt liv.
Förresten, den här fångades in.
Hitta mannen som sköter de här sakerna...
så kommer du att vara ett steg närmare Roschmann.
Jag vet inte ens hur Roschmann ser ut.
Roschmann.
- När togs det här? - För nio år sen. I Sydamerika.
Mannen som tog fotot sa att han haltade.
Antagligen ett resultat av fallet från tåget.
Får jag låna det här?
Jag gör en kopia.
312, tack. Jag åker idag.
Herr Miller? Herr Peter Miller?
- Ja. - Kan vi prata nånstans?
- Ert rum, kanske? - Vi kan prata här.
Givetvis. Jag heter dr Schmidt.
- Vad vill ni? - Vi kanske kan sätta oss.
Ett mycket trevligt hotell det här.
- Lite för gediget för mig. - Vad vill ni?
Ni är journalist sägs det.
Med rykte om att vara väldigt noggrann och ihärdig.
Några vänner till mig hörde att ni utreder...
saker som hände för länge sen.
- Ni menar Eduard Roschmann, inte sant? - Ja.
- Ja, det gör jag. - Och?
Eduard Roschmann är död!
- Det visste jag inte. - Givetvis inte.
Det finns ingen anledning.
Jag tänkte jag skulle nämna det så att ni inte slösar bort er tid.
Säg mig, dr Schmidt, när exakt dog han?
I maj 1945, när han slogs mot amerikanerna.
Jag är ledsen. Försök igen.
Roschmann tillfångatogs av britterna i december 1947.
Informerades ni inte ordentligt av dina vänner inför det här ärendet?
Glöm den här utredningen!
Roschmann sågs vid liv i Hamburg i år.
Det har aldrig bekräftats. Förrän nu.
Goddag, Herr dr Schmidt.
- Rör er inte! - Bilnycklarna.
För sista gången:
Vad vet ni om Odessa?
Bara det Simon Wiesenthal berättade.
Efter ert samtal med Wiesenthal...
varför kontaktade ni då Ferdinand Schultz?
Dr Schmidt. Han presenterade sig som dr Schmidt...
och jag kontaktade honom inte.
Han kontaktade mig!
David, ge oss 15 minuter så får vi fram sanningen.
Jag säger sanningen.
Jag har sagt sanningen.
Ni säger att han hotade er.
Ja.
Varför?
Jag vet inte varför.
På grund av ert intresse för dagboken.
Ja!
Peter Miller sågs senast i Wien för två dagar sen.
En av våra Kameraden talade med honom på hans hotell.
Sen tappade vi bort honom.
Vem hade ansvaret?
Jag har ansvaret!
Här är informationen.
Hans flickväns adress, Millers lägenhet i Hamburg.
Med finns också en lista med folk som kan hjälpa er.
Låt mig veta var ni är och vad ni gör.
Vi skulle inte ha kallat in er om det inte var mycket viktigt.
Och när jag får tag på honom?
Döda honom!
Varför springer ni?
- Varför är ni rädd? - Lämna mig i fred. Det gör ont.
Tala bara om var er pojkvän är.
- Jag vet inte. - Lägg av.
Var är han? Var är Miller?
- I Wien. - Det är han inte.
Han åkte för fem dagar sen.
- Var är han nu? - Om jag visste skulle jag inte säga det!
Jag vill inte att ni ska missförstå mig.
Var är Miller?
Stanna! Släpp in mig, fort.
Vad hände?
En man attackerade mig.
Var bor ni? Jag kör er hem.
Tack.
Jag har sagt att vi är med i Israels underrättelsetjänst.
Jag måste också berätta att vi två gånger har försökt...
infiltrera Odessa.
Frågan är: Hur långt är ni beredd att gå för att hitta den här mannen?
Skulle ni riskera ert liv?
Det har jag redan gjort.
Er bästa chans att hitta honom...
vore förstås att själv ta er in i Odessa.
Ni skulle ha några fördelar jämfört med de andra två.
Vilka då?
För det första är ni inte jude, och...
Vad hände med de två andra?
Den förste hittade vi drunknad i Elbe.
Den andre försvann spårlöst.
Men vi har lärt oss av våra misstag.
Våra kontakter är bättre nu.
En av dem är expert på SS-metoder.
Han kan informera er grundligt.
Är han pålitlig?
Lika pålitlig som ni.
- Vad skulle ni tjäna på det här? - Information om Odessa.
AII information ni skulle kunna ge oss.
Okej, jag gör det.
Ni har tagit rätt beslut.
Då börjar vi. Det är mycket att göra.
Vi börjar med Hartstein på Bremens Allmänna Sjukhus.
ARKIV
Jag vill ha Rolf Gunther Kolbs akt.
Kolb?
Arcadiakliniken - Delmenhorst
När kommer inspektör Braun tillbaka?
Kanske nästa vecka. Han är iväg på ett fall.
Finns det nån som skulle kunna bo hos er några dagar?
Peters mor, men hon bor i Ahrensburg.
Jag vill ändå inte göra henne upprörd.
Ni borde verkligen inte vara ensam.
Jag kan ordna så att nån kommer och bor hos er.
- Jag tror inte jag vill ha en främling... - En kvinna. En kvinnlig polis.
Ni skulle känna er säker med henne.
- Tror ni verkligen det behövs? - Annars skulle jag inte föreslå det.
Jag skickar henne snarast möjligt.
Gå inte ut mer än nödvändigt.
Håll er borta från klubben och hör av er ofta till oss.
Och säg till om ni hör nåt från er pojkvän.
- Namn? - Rolf Gunther Kolb.
- SS-nummer? - 6-2-1-8-0-2.
- Grad? - Furir.
- Enhet? - SS 22:a specialbataljon...
förlagd vid Flossenbürgs koncentrationsläger.
Säg mig, furir Kolb, vad är en arier?
Han är oövervinnelig! Naturens utvalde härskare!
Vad är en koncentrationslägerfånges förväntade livslängd?
En dag till nio månader.
- När tog ni värvning? - Januari 1944.
Vem var er kommendant vid Flossenbürgs koncentrationsläger?
Major Max Koegel.
- Vilket är SS motto? - "Min ära är lojalitet."
- Lägermotto? - "Det finns en väg till frihet.
"Dess milstenar är lydnad, hårt arbete, ärlighet, ordentlighet...
"renlighet, avhållsamhet, uppriktighet, villighet...
- "att offra, kärlek för Fäderneslandet." - Bra, furir Kolb.
Hur får vi vinst på en fånges död?
Genom kommersiell användning av kroppen.
Guldfyllningar, kläder, hår.
Men varje kropp medför två marks förlust...
på grund av kremeringskostnaden.
Om smink upptäcks, kan vi inte använda smink.
- Men han måste åldras tio år. - Peter, ställ dig i ljuset.
Titta, han har ungt ansikte och ung hud.
Inget smink, men jag kan göra nåt runt ögonen.
- Jag är ledsen, men som jag sa... - Mustaschen är bra.
Kolb tatuerades med en SS-blodgrupp...
som han skulle ha tagit bort om han var på flykt...
så du måste ha ärret.
- Jag förstår. - Oster, vi gör det nu.
Ta av jackan.
Håll ut armen.
Knyt näven så hårt du kan.
Det första de tittar efter är ärret.
Precis som jag gjorde.
Varför måste jag lära mig det här så noga?
Kolb har inte varit med i SS på över 20 år!
Han är bagare nu, inte soldat.
Ta upp revolvern.
Han är en 40-åring i sviterna av en tumör.
Det här är vansinne! Nu får det vara nog. Jag är trött.
Det jag lär dig kan rädda ditt liv.
Ta upp revolvern.
Jag behöver två veckor till.
- Han är inte redo. - Vi har inte mer tid.
- Han är redo. - Men David...
- Får jag komma in? - Här är vår nye man.
- Hur känns det? - Skrämmande.
- Det är dags. - Skål!
Här är lite pengar.
Körkort och klockan du bad om.
Detta är ett brev skrivet av din arbetsgivare Eberhardt...
på bageriet, på hans eget brevpapper.
Han är på semester i tre veckor och de kan inte kontakta honom.
Så det är vad du har.
Tre veckor.
Du känner till din kontakt i München, men Ackermann är listig.
Kom ihåg Järnkorset och glöm inte att hämta dolken.
- Kan jag hjälpa till? - Jag ser att ni säljer krigsmedaljer.
Jag är intresserad av ett Järnkors, andra klassen. Ett original.
Som souvenir?
Till min samling.
Andra klassen.
Det är ingen svastika i mitten.
Såna är de enda vi får sälja.
Utom till vänner, Herr Ackermann.
Jag skulle ge er det här.
Ett ögonblick.
Amerikanska turister använder dem som brevknivar.
Jag kanske kan hjälpa er. Vill ni stiga in?
Ja?
Jag heter Kolb.
Kom in.
Beskriv er uniform, Kolb.
Grågrön vapenrock och knäbyxor.
- Kragstövlar, svart läderskärp. - 22:a bataljonen?
Ja, sir. Förlagd vid Flossenbürgs koncentrationsläger.
Stå kvar i givakt, Kolb.
I det här brevet står att ni legat på sjukhus.
Jag hade en magtumör, sir.
Fortsätt.
De gjorde tester och en sjukvårdare stirrade jämt på mig.
Jag kände igen honom.
Jag mindes att han var fånge vid Flossenbürg.
Nå?
Han var en av judarna vi instruerade att bränna kropparna...
av amiral Canaris och de andra...
vi sköt för mordförsöket på Führern.
Ni var en av dem som avrättade Canaris?
Jag hade befäl över exekutionsplutonen.
Sen såg sjukvårdaren min SS-blodgruppsbokstav.
Jag brände bort den sen.
Låt mig se.
Jag vidtog ingen försiktighetsåtgärd, för jag trodde inte...
att nån skulle vara intresserad av en sergeant.
Nu pratar de om Canaris och de andra...
som om de vore hjältar.
- De var förrädare, allihop, svin. - Det räcker!
På vilket sjukhus låg ni?
Bremens Allmänna, sir.
Avdelning?
Princess Louise.
Den där sjukvårdaren, vad hette han?
Hartstein.
Jag var i Flossenbürg flera gånger.
Jag kände till det riktigt väl.
Jag minns inte er, sir.
Nej.
Ni verkar nervös.
Är ni nervös?
Jag har varit orolig de senaste veckorna.
Okej. Vad hände sen?
Jag flyttades till ett konvalescenthem.
Vilket?
Arcadiakliniken i Delmenhorst.
Sen fick jag ett anonymt telefonsamtal...
det lät väldigt officiellt...
som varnade om att juden meddelat åklagarämbetet vem jag är.
- Jag fick ge mig av. - Er arbetsgivare Eberhardt?
Han besökte mig på sjukhemmet.
När jag berättade vad som hänt erbjöd han mig sin hjälp.
- Han gav mig det där brevet. - Varför kontaktade han oss inte själv?
Han kanske inte ville använda telefonen i ett sån här sak.
Han skulle iväg på semester.
Ja, vi kollade det.
En kryssning till Västindien är skön så här års.
Ja, sir.
Jag vill ha de här telefonnumren.
Sätt på jackan.
Otur, inte sant?
Förlåt?
16000 fångar i Flossenbürg.
Bara 700 överlevde.
Och en var tvungen att få syn på er.
Ja, sir. Det var otur.
Furir Kolb, vänd er om med ansiktet mot mig!
Fick ni er dolk?
Ja, sir. Av Major Max Koegel.
Det finns en gravering på bladet.
"Blod och ära", sir.
Säg mig, hur var bekvämligheterna vid Flossenbürg?
- Bekvämligheter? - Inkvarteringen.
Två baracker, ett gym, en lägerbutik, en bordell...
Som alla delade?
Nej, sir. Officerarna hade sin egen.
När man tittade upp från lägret, vad syntes alltid då?
Himlen.
Var inte dum!
När man tittade upp?
Ni menar slottsruinen på toppen av kullen, där vi hade hundarna?
Kom och sätt er.
Bremens Allmänna?
Avdelning Princess Louise, tack.
Detta är socialförsäkringsdepartementet, pensionsavdelningen.
Jag vill veta om ni har en sjukvårdare...
anställd vid namn Hartstein.
Ja, vi har en Jacob Hartstein.
Tack.
Kopplar ni mig till inskrivningskontoret?
Ja, Rolf Gunther Kolb.
Hans tumör svarade på behandling.
Han flyttades till ett konvalescenthem.
Kan ni säga vilket?
Visst. Arcadiakliniken i Delmenhorst.
Tack.
Arcadiakliniken.
Kolb?
Ett ögonblick.
- Nåt problem, sir? - Det märker vi snart.
Hallå, detta är dr Reitlinger. Kan jag hjälpa till?
Jag har frågor om en patient vid namn Gunther Kolb.
Är han fortfarande hos er?
Han skrev ut sig förra veckan.
Han mådde mycket bättre.
Det var ett nöje. Adjö.
Er tumör tycks ha blivit bättre.
Jag har inte så ont längre, sir.
Ni behöver en ny identitet.
Och ett nytt pass.
Jag skickar er till en av de våra i Bayreuth.
Han heter Klaus Wenzer.
Han är specialist på sånt här.
Antagligen den bäste.
När han fixat era papper...
skickar han er till nån som talar om vilket nästa steg är.
Ta Herr Kolb till stationen och sätt honom på tåget till Bayreuth.
- Vi betalar er biljett. - Ni har varit mycket vänlig, sir.
Oroa er inte, Kolb. En dag ber vi er om hjälp.
- Vi måste hjälpa varandra, inte sant? - Ja, sir.
Tåget till Bayreuth avgår om en halvtimme från perrong tre.
- Jag väntar med er. - Gör er inget besvär. Jag klarar mig.
Tack.
Ja?
Sigi?
- Är det Peter? - Vem är det?
Ett ögonblick, så hämtar jag henne.
Sigi, det är Peter i telefonen.
- Varför ropade du inte? - Jag gör ju det.
- Peter? - Sigi?
- Peter! - Sigi, är det du?
Det är klart det är jag. Var är du? Linjen är hemskt dålig.
Jag mår bra. Det är härligt att höra din röst.
Vem var flickan?
Jag blev attackerad i Elbetunneln och gick till polisen.
Jag hör inte.
- Är du okej? - Nej, jag är inte okej.
Jag är arg och rädd och vill att du kommer hem.
- Var är du? - På Münchens station.
Jag har några saker kvar, men det tar inte lång tid.
Vad gör du på Münchens station?
- Kom hem. - Sigi, vem var den där flickan?
Jag hör inte.
- Peter! - Jag måste gå nu.
Sigi, jag älskar dig.
Är du säker på att flickan fattade rätt?
Från Münchens station för en timme sen?
Det var till stor hjälp. Tack.
Ja?
Det är Werner. Vi har problem och jag behöver din hjälp.
Vi söker en Miller, Peter Miller.
Han var på Münchens station för ungefär en timme sen...
och ringde ett samtal till Hamburg.
Ett ögonblick.
Fredrich?
Ja, sir?
Sa du att Herr Kolb ringde från stationen?
Ja, Herr Bayer, precis innan han klev på tåget.
- Ursäkta, Herr Wenzer? - Ja?
Rolf Gunther Kolb.
Jag har väntat på er, Herr Kolb.
De ringde just och sa att ni var på väg.
Men jag väntade er inte så snart.
- Vill ni inte läsa brevet? - Självklart. Brevet.
Kom in på kontoret.
- Hur länge har ni varit här? - Jag kom direkt från stationen.
Bra. Har ni körkort?
Ursäkta, jag borde erbjuda er en cigarett, men jag röker inte.
Jag tror rökning är dåligt för hälsan...
- så jag varken röker eller dricker. - Jag röker inte heller.
Nej, givetvis inte.
Jag måste behålla det här.
Ursäkta mig.
Känn er som hemma.
Det är min mor. Hon är mycket sjuk.
Hon borde vara på sjukhus, men du vet hur de är.
- De kan inte sköta henne som jag. - Nej, givetvis inte.
Vi har alltid stått varandra nära.
Hur lång tid tar papperen?
Det beror på. Först behöver jag foton.
- Mannen jag använder är på semester. - Det brådskar.
Ja, självklart.
Men det krävs också flera tekniska förberedelser.
Ni får stanna på hotellet till på måndag.
Excelsior, inte långt härifrån.
Inget märkvärdigt, men bekvämt och säkert.
- Ni måste ha tålamod. - Trycker ni allt här?
- Ja, allt trycks här. - När ses vi igen?
På måndag morgon kl. 10.00.
Vi kanske kunde ses i helgen.
- Prata om gamla tider. - Tyvärr.
Det är svårt med mor.
Ni förstår säkert.
Det är bara 300 m nerför vägen till vänster.
Vi ses på måndag kl. 10.00.
- Har han gått? - Ja, mor. Han är borta.
En dag kommer de att göra med dig...
som de gjorde med din far.
Det var inte de, mor.
De dödade honom när de inte hade nån nytta av honom längre.
De dödade honom.
- Far dog i en bilolycka. - Och de kommer att göra det med dig.
Du vet för mycket. Precis som han.
Gör du fortfarande som jag sa?
Ja, mor. Alltid.
Och jag skulle inte tveka att använda den om det blir problem.
Så sluta oroa dig.
- Hallå? - Kolb?
Det är Wenzer.
Jag har fått tag i fotografen.
Han kan komma om en timme och ta en bild inatt.
Inatt?
Ni sa att det var bråttom och jag har haft mycket besvär.
Klockan är efter midnatt.
Som tur är åker han inte förrän imorgon bitti.
Han är på väg hit nu. Ni borde verkligen komma.
Okej, jag kommer.
Bra. Vi ses om en timme.
Vad händer nu?
Jag vill inte ha er här när han kommer.
- Men jag kan inte lämna mor. - Jag ser efter mor.
Jag har bra hand om sjuka.
- Kom tillbaka imorgon bitti. - Varför får jag inte stanna här?
Det kan nog bli lite blodigt.
Tänk om nåt händer henne när jag är borta?
Diskutera inte, Wenzer.
Okej.
Jag ska bara gå upp och säga till henne att inte oroa sig.
Ni har 15 minuter på er.
Ursäkta?
Jag skulle vilja ringa ett samtal.
Kan jag få telefonkatalogen?
- Lokal eller landstäckande? - Lokal.
Släck ljuset.
Lämna dörren öppen.
Tack.
"Hell Dig, Maria, Herren är med Dig. Välsignad är Du bland kvinnor...
"och välsignad är Din livsfrukt, Jesus.
"Heliga Maria, Guds Moder, bed för oss syndare...
"nu och i vår dödsstund..."
Vem är det?
Fader, en mässa måste hållas för min son.
De dödade Viktor och nu tänker de döda min Klaus.
Jag vet det, fader.
Vem tänker döda Klaus?
Odessa.
- Var är Klaus? - Gömmer sig. Gömmer sig från dem.
- Var? - Han lämnar mig inte. Han kommer igen.
Om de hotar honom, använder han akten.
Vilken akt?
I kassaskåpet. Jag berättade, som skydd.
- Klaus kommer att behöva akten. - Ja.
- Då skadar de honom inte. - Jag kan ta med akten.
Klaus behöver skydd.
Hur är kassaskåpskombinationen?
Tala om det. Jag hämtar akten.
- Telefonen... - Nej, inte telefonen.
Kassaskåpet.
Sista fyra siffrorna telefon...
NY IDENTITET: HANS JOSEF KIEFEL
- Hallå? - Lyssna Sigi, fråga inget.
Jag vill att du gör mig en tjänst. Det är mycket viktigt.
Men säg det inte till nån, förstår du?
Inte till mor, inte till nån.
Jag förstår.
Jag ser fram emot det.
Vi får en fin dag tillsammans.
Du skulle ha låtit mig svara. Vem var det?
Bara Peters mor. Hon kommer och hälsar på nästa torsdag.
Sigi, vad gör du?
Öppna!
Det här är en av femtio.
- Och jag har alla. - Hur fick du tag på dem?
Wenzer litade inte på sina kamrater.
Han förvarade den som skydd, att använda om de vände sig mot honom.
Jaha, och var är resten?
Jag har den på ett säkert ställe.
Om jag gav er den nu, skulle ni inte behöva mig längre...
och ni skulle kanske själva ge er efter Roschmann.
Vi kom överens om att jag skulle ta hand om Roschmann.
Och om du misslyckas?
Det är ordnat.
Om nåt händer mig får ni akten.
Men om du inte tänkte ge oss den nu, varför är du här?
Jag vill ha min bil, mina kläder och 1000 mark till utgifter.
Och Taubers dagbok.
HEIDELBERG - 9 januari
Vem är det?
Det är jag, Sigi.
Är det nån med dig?
Bara portieren. Öppna.
Tack.
Du kanske borde packa upp.
Ja, det ska jag göra.
Nu vet du allt.
Allt, jag lovar.
Varför berättade du inte genast?
Varför litade du inte på mig?
Jag önskar jag gjort det.
Vad är klockan?
Det är sent. Jag måste gå.
Redan?
Den officiella invigningen av Kiefel Electrics mässa...
är kl. 10.00.
- Peter, jag är rädd. - Oroa dig inte.
Lyssna bara noga.
Om jag inte är tillbaka imorgon bitti...
om jag av nån anledning är försenad...
vill jag att du tar tåget till München.
Här är nyckeln till en förvaringsbox på stationen.
Det står ett nummer på.
I boxen ligger akten.
Åk direkt till Wien och ge akten till Simon Wiesenthal.
Här är ett brev till honom. Adressen står på kuvertet.
Här är lite pengar.
Se inte så orolig ut. Det är bara en försiktighetsåtgärd.
Å Kiefel Electrics vägnar, välkomnar Hans Josef Kiefel er...
våra gäster och pressrepresentanter, till en demonstration...
av vår avancerade elektroniska utrustning.
Först välkomnar vi våra hedersgäster...
som ska inviga mässan.
Raimond, om Herr Dellman kommer, skicka genast upp honom.
Javisst.
Lägg på luren!
Gå bort från skrivbordet!
Längre bort.
Såja.
Ja, polisen är utanför, men försök inte ropa på dem.
Jag hade inte tänkt det.
Vad vill ni?
Jag heter Peter Miller, och ni Eduard Roschmann.
Dra för gardinerna.
Nu de andra.
Ni fick skadan när ni flydde från britterna 1947, inte sant, Roschmann?
När ni hoppade av tåget.
Jag vet inte vad ni talar om.
Jag är Hans Josef Kiefel, och vem var det...
Riga, jag talar om Riga...
där ni var ansvarig för morden...
på över 80000 män, kvinnor och barn, Herr kommendant!
Gör det nåt om jag röker?
Gör inte misstaget att inte ta mig på allvar, Roschmann.
Jag tar er på allvar.
Det var inga 80000 som försvann i Riga.
Inte ens 70000.
70000, 60000. Spelar det nån roll hur många som dog?
Flytta er därifrån.
Det är det som är poängen.
Det spelar ingen roll. Inte nu. Inte då.
Jag vet inte varför ni är efter mig, men jag kan gissa.
Nån har fyllt ert huvud...
med sentimentalt nonsens om krigsförbrytelser och sånt.
Allt det där är bara dumheter. Hur gammal är ni?
Har ni gjort militärtjänst?
Det måste ni.
Vet ni hur armén är?
En soldat får order. Han lyder dem.
Han frågar inte om de är rätt eller fel.
Ni vet det lika väl som jag. Jag lydde bara order.
Jämför er inte med en soldat. Ni var en bödel.
Rent ut sagt en massmördare, en slaktare!
- Kalla mig inte slaktare! - Jämför er inte med en soldat.
Hur vågar ni kalla mig slaktare!
Jag var soldat. Det var vi alla. Precis som de andra.
Ni unga tyskar inser inte, vill inte förstå hur det var.
Tala om det för mig då. Jag vill gärna höra er synpunkt.
- Är ni intresserad? - Hur var det?
Hur det var?
Som att härska över världen.
För vi härskade över världen, vi tyskar.
Vi hade slagit varenda armé de skickat.
Under flera år hade de sett ner på oss, och vi visade dem...
allihop, att vi var ett stort folk...
och vi är fortfarande ett stort folk!
Och vi i SS var eliten.
Det förstås, nu jagar de oss.
Först de allierade och nu de svaga gamla kärringarna i Bonn.
De vill krossa oss, krossa Tysklands storhet...
som vi representerade och representerar. Därför delade de upp landet.
Dagens ungdom...
förstår inte vad det betyder att vara stolt över att vara tysk.
Ni talar inte för Tyskland, inte längre.
Inte? Se på dagens ungdom.
Stark och frisk. Viril. En ny generation.
Och vem skapade den?
Vi, genom att rensa bort de sjuka och underlägsna.
Se på er själv.
Stark och frisk. Viril. Blond och blåögd.
Det var det vi arbetade för.
Och vi lyckades!
Ni borde inte kritisera oss. Ni borde vara tacksam.
Sätt er ner.
Ni kan peka på mig med den där, men vi står på samma sida.
Samma öde. Samma folk.
Varför bryr du dig om vad som hände några få miserabla judar?
Stoppa undan revolvern och gå hem.
Jag sa: "Sätt er."
Lägg händerna på armstöden.
Tyskland krossades 1945.
Och nu reser vi oss igen. Sakta men säkert.
Och vad är det som gör det?
Disciplin! Disciplin och ledning.
Sträng disciplin och sträng ledning, ju strängare desto bättre.
Ser ni allt det här?
Huset, egendomen, Kiefel Electric...
spottar ut energi och styrka varje dag.
Min fabrik och hundratals likadana. Vem tror ni skapade allt det här?
Vi! Ni borde vara mer praktisk, unge man.
Mer realistisk.
Ni borde erkänna dagens realitet.
Den välgång som finns i Tyskland idag...
beror på miljontals människor som arbetar hårt och aldrig har dödat nån.
Det är nonsens!
Minns ni en man vid namn Tauber?
- Vem? - Salomon Tauber.
Han var tysk och jude.
En av era fångar i Riga. Tänk, Roschmann.
Jag kan inte minnas alla fångars namn.
Han dog i Hamburg i november.
Han gasade ihjäl sig. Lyssnar ni?
Om jag måste.
Ja, det måste ni.
Okej, jag lyssnar.
- Han lämnade efter sig en dagbok. - Är det därför ni är här?
På grund av nån gammal judes dagbok?
En död mans dagbok är inget bevis.
Det var ett datum i dagboken jag vill påminna er om.
Nåt som hände i Rigas hamn...
den 11 oktober 1944.
Och? Han slog till mig.
Han lydde inte order.
Jag hade rätt att ta befäl över fartyget.
Vad det här mannen ni dödade?
- Hur ska jag veta det? Det är 20 år sen. - Var det han?
Visst! Det var han. Och?
Han var min far.
Er far.
Så ni kom inte för judarnas skull.
Jag förstår.
Nej, ni förstår inte alls!
Det ni och er sort gjorde mot alla dem...
äcklade hela mänskligheten.
- Men jag är här för min fars skull. - Men hur kunde ni veta?
Hur kunde ni veta från den där dagboken...
att den mannen var er far?
Den 11 oktober, samma dag, samma plats.
Riddarkorset med eklöven...
den högsta utmärkelsen för tapperhet i fält. Få av kaptensgrad fick den.
Samma grad, samma medalj, samme man!
Jag minns inte ens.
Ni tänker inte döda mig. Det kan ni inte.
Ni kallade mig slaktare.
Vore inte ni en slaktare om ni dödar mig?
Vad är skillnaden?
Jag skulle inte döda en människa.
- Jag skulle döda en... - Lyssna, jag var bara kommendant...
tills november -40. Sen kom en annan man.
Krause. Han tog över, Kurt Krause.
- Han dödade alla. Inte jag! - Jag vet vad ni är, Roschmann.
Jag håller med er. Det där var hemskt, men...
det var inte jag. Jag kunde inte ens sikta.
Om ni dödar mig, dödar ni fel man.
Ni är avskyvärd.
Men jag säger ju att det var Krause!
Säg det till det tyska folket, Roschmann.
- Det ska jag. - Ni är inte ens värd en kula.
Jag har bevis, en kvinna skrev till mig från New York.
Jag hade bara befälet i 11 månader, inte en enda hängdes eller sköts då.
Men varför?
Jag hölls i förvar i tre veckor och släpptes sen.
Det förvånade mig att jag aldrig åtalades för nåt allvarligt brott.
Jag visste inte vad som hade hänt medan jag satt häktad.
Tack vare Wenzers noggranna kartläggning av Odessa...
vidtogs genast åtgärder för att dra många Nazikrigsförbrytare inför rätta.
Den första veckan i februari 1964...
brann Kiefel Electrics forskningslaboratorier ner till grunden.
Mordbrand misstänktes, men kunde aldrig bevisas.
Men Nassers raketer i Helwan avfyrades aldrig.
Den våren befann sig äntligen gamle Marx...
i Minnessalen i Jerusalem, där han bad en bön...
för sin gode vän Salomon Taubers själ.
Jag bär varken på hat eller bitterhet gentemot det tyska folket.
Folk är inte onda. Bara individer är onda.
Om denna dagbok hittas och läses efter min död...
kan nån vänlig själ be för mig då?